Støtte fra seere som deg gjør dette programmet mulig.
Vennligst gi pengestøtte til din PBS-stasjon.
ANDRE VERDENSKRIG BLE UTKJEMPET PÅ TUSENVIS AV STEDER,
FOR MANGE TIL ÉN OPPTELLING.
DETTE ER HISTORIEN OM FIRE AMERIKANSKE BYER OG HVORDAN
INNBYGGERNE DER OPPLEVDE KRIGEN.
En kveld sommeren 1941,
flere måneder før USA ble dratt
inn i andre verdenskrig,
i en liten jordbrukslandsby i Alabama,
oppdaget en 16 år gammel high-school-gutt ved navn Glenn Dowling Frazier
at jenta han elsket
var interessert i en annen.
Frazier var så sint og opprørt
at da eieren av en juke joint nektet ham servering,
trampet han ut, satte seg på motorsykkelen,
og braste gjennom døra
og knuste flasker og møbler.
Da han kjørte bort,
jaget bareieren ham ned gata med ei hagle.
Neste morgen
var han ydmyket, redd,
og klarte ikke å møte foreldrene,
så Glenn Frazier gikk til nærmeste rekrutteringskontor,
løy om alderen sin og ble med i fredstidshæren.
Han meldte seg frivillig til å tjene på Filippinene.
Da jeg meldte meg frivillig til Filippinene
så ante jeg ikke at vi faktisk ville være i krig.
Jeg trodde at Tyskland mest sannsynlig var
stedet det ville være krig...
...så i mitt hode trodde jeg det ville være trygt der.
Jeg trodde aldri Japan skulle angripe oss.
I løpet av de neste fire årene,
befant Frazier seg midt i krigen,
desperat nærkamp,
en tvunget mars så brutal at verden aldri vil glemme det,
og marerittaktige fengselsleire
der det å overleve krevde
hell og mot og en urokkelig vilje.
Tilbake i Alabama ble de som var glade i ham fortalt at han var død.
Alt Glenn Frazier kunne gjøre, var å klamre seg til håpet
om at han en dag ville komme hjem igjen.
Jeg tror ikke det fins noe sånt som en god krig.
Det er noen ganger nødvendige kriger.
Og jeg tror man kan si rettferdige kriger.
Og at man aldri...
Jeg tvilte aldri på nødvendigheten av den krigen,
og det gjør jeg fremdeles ikke.
Det var noe som måtte gjøres.
Den største katalysatoren i historien
vokste fra gamle og vanlige menneskelige følelser:
sinne og arroganse og trangsynhet,
offerrolle og higen etter makt.
Og den endte fordi andre menneskelige kvaliteter,
mot og utholdenhet og uselviskhet,
tro, lederskap og higen etter frihet,
kombinert med ufattelig brutalitet
for å endre utfallet av menneskelige hendelser.
Andre verdenskrig fikk ut det beste og det verste
i en generasjon, og blandet de to
slik at de til tider nesten ikke kunne skilles ad.
I drepingen som tok over verden fra 1939 til 1945,
døde mellom 50 og 60 millioner...
...så mange, og på så mange ulike steder,
at vi aldri får vite det virkelige tallet.
Mer enn 85 millioner menn og kvinner tjente i uniform,
men det overveldende flertallet av de som døde
var sivile...
Menn, kvinner og barn tilintetgjort
av krigens aritmetikk.
USA var relativt heldige.
Mer enn 405 000 soldater og seilere,
flygere og marinesoldater døde, men det tallet representerte
vesentlig færre militære omkomne
enn det de andre store deltagerne led.
Amerikanske byer ble ikke ødelagte.
Amerikanske sivile var egentlig aldri i fare.
Men uten amerikansk styrke,
uten offeret av amerikanske liv,
ville krigens utkomme vært veldig annerledes.
Den amerikanske økonomien ble sterkere
da krigen gikk videre, og da den tok slutt,
var USA den mektigste nasjonen på jorda,
og et en gang isolert og insulært folk befant seg
i sentrum for verdensanliggender.
Krigen berørte alle familier
på alle gater i alle byer i USA,
byer som Luverne i Minnesota,
Sacramento i California,
Waterbury i Connecticut,
og Mobile i Alabama,
og ingenting ville bli det samme igjen.
Jeg vet ikke om jeg kan si noe
om hvorfor mennesker generelt går til krig.
Jeg tror det er en ganske stor kategori.
Jeg kan bare si noe om
hvorfor 18-åringer fra Minneapolis går til krig.
De går til krig fordi det er umulig å ikke gjøre det,
fordi en strøm oppstår
i samfunnet så raskt, som flyter mot krig,
at alle unge menn som går inn i den blir tatt med strømmen.
KRIGEN
DE FIRE BYENE
Luverne i Minnesota, august 1941.
"Miss Aagot Rylund, som er i byen for å besøkei sin bror,
vet hva det vil si å se store deler av en by
revet i fillebiter av tyske bomber,
og hun husker nettene da London brant,
hvordan hun leste et brev
i den utrolige gløden av flammene i det fjerne.
Hun vet hva det vil si at høyeksplosive bomber sprenger
store krater rett utenfor døra
til tilfluktsstedet der hun sov.
Hennes beste venner ble drept.
Når hun så ut på den fredelige landsbygda
fra Thompsons veranda, sa hun det var vanskelig å tro
at resten av verden var i krig."
Al McIntosh, Rock County Star.
Mye av verden var allerede i krig
høsten 1941.
Men for de fleste amerikanere,
som nettopp begynte å komme seg etter Den store depresjonen,
virket hendelsene på andre siden av havet langt borte.
I Luverne i Minnesota, den største byene i Rock County,
i statens sørvestre hjørne,
var innhøstingen bare et minne,
og dens 3000 innbyggere hadde begynt den lange vinterventingen
til de kunne så markene igjen.
Al McIntosh, redaktøren av Rock County Star,
bodde på 517 North Kniss Avenue.
Han var nettopp flyttet fra North Dakota,
og hadde avslått jobber i storbyer
for å drive sin egen småbyavis.
Han skulle snart prøve å forklare
det uforklarlige til sine nye naboer.
Seks år gamle Jim Sherman bodde med sin familie
på 503 North Estey Street.
Jeg tror det var et tett sammenknytt samfunn.
Det ble sagt at om man ikke vil at folk skal vite det,
så gjør man det ikke.
Og alle vet alt om alle i denne byen.
Verdens veiskille Luverne i Minn. 1938
LAV KOSTNAD PER KM RED CROWN
Seks kilometer sør for byen,
nær Rock River,
var Aaneson-familiens 500 mål store gård.
Der alet de kyr og dyrket bygg, havre og mais.
Deres midterste sønn,
som skulle stå overfor skremmende odds i lufta over Frankrike,
het Quentin.
Og bokstavelig talt,
noen ganger da jeg satt på en gårdsmaskin og pløyde mais,
og et ensomt fly fløy over,
ville jeg se opp og humøret mitt steg til værs.
"Det er der jeg vil være en gang.
Jeg vil leve slik.
Jeg vil gjøre slike ting."
I Sacramento i California, delstatshovedstaden,
hadde Okies, flyktninger fra Dust Bowl-krisen,
fortsatt slått leir i utkanten av byen,
og jobbet på åkrene og frukthagene og vingårdene
rundt om i Sacramento Valley.
Byen hadde vært ferdselsåre for Californias gullrush,
og det vestre ankeret til den transkontinentale jernbanen.
Selv om det bodde 106 000 mennesker der,
virket Sacramento som en liten by.
Tom og Earl Burke,
som vil bli bedt om å ofre alt for landet sitt,
bodde med sine foreldre i 3240 Lassen Way,
rett nord for byen.
Det var en flott by, alle kjente alle.
Alle etniske grupper var perfekte.
Man kunne gå ut på gata om kvelden...
...klokka 23, 24 på kvelden,
og man kunne gå hjem i mørket.
Ingen låste dørene.
Ingen tenkte på det engang.
Det var en fin, ren liten by.
Den nederste delen av byen var fargerik for oss.
Det var mange horehus.
Da man kom inn i den finere delen av byen...
...mot Tenth Street,
var bordellene ganske fancy.
Som barn pleide vi å løpe rundt der
og løpe gjennom stedet og lage trøbbel.
18 år gamle Burnett Miller bodde med familien sin
i et komfortabelt nabolag i 3643 West Lincoln Avenue.
Han kom til å oppdage i krigens siste dager
hvorfor den måtte utkjempes.
NØDHJELP USA & JAPAN
Nesten 7000 japansk-amerikanere bodde også i Sacramento
og i området rundt.
Leger, advokater, lærere og butikkeiere,
i tillegg til noen av de mest produktive bøndene i Amerika.
Susumu Satow og familien hans dyrket jordbær, druer,
og bringebær på sin 80 måls gård, øst for byen.
Min mor snakket ikke engelsk.
Min far snakket gebrokkent engelsk.
Som ung, da jeg var omtrent åtte, ni år...
...pleide jeg å gå ned jernbaneskinnene til et sted som het Mills.
Mills hadde et halvproft baseball-lag.
Så jeg vokste vel opp i et slags baseballmiljø.
I Waterbury i Connecticut,
på bredden til Naugatuck-elva,
laget en kyndig arbeidsgruppe,
for det meste immigranter og deres barn,
skruer og vaskemaskiner og knapper,
dusjhoder og vekkeklokker,
lekefly og leppestiftholdere,
og drinkmiksere.
Siden 1800-tallet
har innbyggerne med stolthet kalt byen "Messingbyen".
Ray Leopold, sønnen av en jødisk immigrant fra Latvia,
bodde på Route Eight på den sørlige grensen av byen.
Waterbury var et senter for kvalitetshåndtverk.
Det var folk der som klarte å få til alt detaljert...
...og om nulltoleranse var påkrevd,
så klarte de det også.
Waterbury, der vi bodde,
var det mange italienere.
De hadde bygd seg opp en bra forretning
og de var godt likt.
Vi hadde et vidunderlig nabolag.
Vi hadde fester hver eneste søndag.
Hver søndag var det piknik.
Ciarlo-familien bodde på 1032 North Main Street,
i byens italienske nabolag.
Faren deres hadde nylig dødd.
Tapet av ham var bare starten på problemene deres.
Og i Mobile i Alabama,
med en befolkning på 112 000,
var den eneste industrien skipsbygging,
og slik hadde det vært siden første verdenskrig, en generasjon tidligere.
En gang et senter for bomulls- og slavehandel,
og Mobile var best kjent for sin årlige Azalea-festival,
og sin behagelige sørlige luft.
John Gray og familien bodde sør i byen,
nær L & N jernbaneskinner på 407 Royal Street.
Han skulle snart bli bedt om å kjempe en krig for frihet,
men hans eget lands definisjon av frihet
inkluderte ikke ham.
Hvite og svarte kom godt overens,
så lenge man hadde status quo.
Men man kunne ikke spise i baren på Woolworth.
Man måtte gå ned til enden
og bestille sandwichen og ta den med.
Spise ute.
På andre siden av byen
bodde Katharine Phillips og familien
på 1555 Monterey Place.
Pappa sa at Mobile tjente til livets opphold
ved å ta inn klesvasken til hverandre.
Og det var jo sant.
Alt ble tatt med ro.
På en varm sommerkveld,
så klart det ikke var noe air-condition,
så pappa satte oss i bilen, så kjørte vi ned til sentrum
til Brown's Ice Cream, og så kjøpte han kuleis til oss,
og så kjørte vi ut til Arlington
og parkerte ved bukta,
så satt vi alle der og nøt sjøbrisen.
Da vi hadde avkjølt oss nok, kjørte han oss hjem
og alle gikk og la seg for å sove.
Eller vi satt på verandaen om kvelden
og barna lekte i hagen,
Det var vidunderlig å vokse opp slik.
Og vi var helt adskilte fra resten av verden
i Mobile.
Ingen i Mobile, Waterbury,
Sacramento, Luverne, eller noe annet sted i Amerika
var forberedt på det som skulle skje
med dem og med landet deres.
EPISODE ÉN
EN NØDVENDIG KRIG
Pearl Harbor var på en søndag,
og sammen med familien
gjorde vi oss alle klare til å gå i kirka.
Og DJ-en spiller Hawaii-musikk,
og plutselig hørtes han hysterisk ut.
I et øyeblikk trodde jeg han lot som.
Så jeg gikk ut på gata, og jo da...
...det kom røyk fra Pearl Harbor-området.
Så jeg ropte på min far,
og sa: "Se på det."
Og plutselig fløy det tre fly rett over oss.
De var perlegrå med røde prikker.
Jeg visste hva som skjedde.
Og jeg trodde min verden nettopp hadde gått under.
Klokka 07.55
på søndag 7. desember, 1941,
angrep hundrevis av japanske krigsfly,
som tok av fra hangarskip langt ute til havs,
den amerikanske stillehavsflåten
som var ankret ved Pearl Harbor, Hawaii.
Angrepet gjorde stor skade,
så stor skade at krigsdepartementet
holdt detaljene hemmelige i årevis.
Åtte krigsskip, inkludert USS Arizona,
tre lett-cruisere, tre destroyere,
og fire andre marinefartøy ble enten senket eller skadet.
Hundre og sekstifire amerikanske fly ble også ødelagte.
De fleste rakk ikke engang å lette.
Og 2403 amerikanere døde.
Ingenting lignende hadde skjedd USA før.
17 år gamle Daniel Inouye, sønn av en japansk immigrant,
var avgangselev på William McKinley High School i Honolulu
og frivillig i Røde Kors.
En telefon kom om at det var omkomne i nærheten,
én av dem brente seg fast i hukommelsen.
Det var en kvinne som tviholdt et barn.
Hodet var kuttet av,
men her satt hun med armene rundt babyen sin.
Og...
Dette var det jeg måtte ta meg av da jeg var 17.
Én, to, tre, fire.
Hallo, NBC.
Dette er KBU på Honolulu, Hawaii.
Jeg var avgangselev på Auburn
da Pearl Harbor ble angrepet.
Det er ingen spøk, det er krig.
Jeg kom hjem fra kirka, gikk til sovesalen...
og hørte masse skriking og gråting.
Jeg gikk ned gangen og sa:
"Hva er galt? Hva har skjedd?
De sa: "Skru på radioen."
Så vi skrudde på radioen vår, og så klart
sa han: "Japsene har angrepet Pearl Harbor."
Vi har vært på telefonen med vår stasjon KGMB,
som er i Honolulu, og de rapporterer
om at antiluftskyts høres
i et stadig drønn når de angripende flyene kommer inn.
-Som Mr. Davis sa... -Men vi trøstet hverandre,
og alle jentene skrek og gråt,
for de hadde kjærester eller slektninger
som allerede var i militæret.
Og vi skjønte umiddelbart
at dette betød krig.
Katherine Phillips' yngre bror, Sid,
var hjemme i Mobile.
Jeg var i en varehandel og drakk en milkshake,
og en dame løp inn og skrek:
"Skru på radioen!"
De snakket om Pearl Harbor på alle stasjoner.
Og London venter nå på statsminister Churchills løfte
om å erklære krig mot Japan innen en time.
Vi visste at dette betød at vi var med i krigen.
Og vi bare
satt der stille alle sammen.
Radioen ga samme informasjon igjen og igjen.
...klokka 20.30 i kveld...
Jeg husker jeg var hjemme og spiste frokost
med min mor og mine to brødre.
Jeg var yngst, og vi gjorde oss klare til søndagsskolen.
Jeg husker frykten i min mors øyne...
...for hun visste at mine brødre
kom til å bli innkalt, og det ble de.
Fra Washington beordret krigssekretær Henry L. Stimson
i dag hele hæren i uniform,
gyldig fra i morgen.
Det var da vi hadde eksamen på skolen,
og dette var mitt første semester på UC Berkeley.
Og hørte nyhetene først.
Jeg tok selvsagt bussen til skolen.
Og da jeg sto på hjørnet,
fikk jeg en grusom følelse
av at folk så på meg.
Og man blir så brydd...
...så mye mer oppmerksom på det.
Jeg hadde aldri vært oppmerksom på min...
...etnisitet.
Det var veldig merkelig.
Det var første gang jeg følte:
"Dette er ikke bra."
JAPANSKE FLY BOMBER USAS BASER
For siste nytt i Stillehavssituasjonen,
hold deg på denne kanalen.
Det virket så utrolig.
To tusen fire hundre uskyldige mennesker...
...ble sprengt fra jordas overflate, grusomt.
Det var noe som måtte gjengjeldes,
kanskje ordet er "hevnet".
Og vi måtte sette i gang.
I går...
...den 7. desember 1941...
Følgende ettermiddag samlet folk i Sacramento,
Waterbury, Luverne, Mobile,
og overalt ellers i Amerika
seg rundt radioene for å høre
president Franklin Delano Roosevelt
be en samlet kongress om å erklære krig.
Angrepet i går
på de hawaiiske øyene har påført alvorlig skade
på den amerikanske marine- og militærstyrken.
Dessverre gikk veldig mange amerikanske liv
tapt.
I tillegg har amerikanske skip blitt rapportert torpederte...
Vi samlet oss utenfor Langdon Hall i Auburn,
og de hadde en høyttaler-lastebil,
og vi sto der stille
og lyttet til at president Roosevelt erklærte krig.
Hele livet vårt endret seg selvsagt.
Med tiltro til vårt militære,
med den urokkelige viljen
til vårt folk,
er det uunngåelig at vi seirer til slutt,
måtte Gud være med oss.
Tre dager etter at kongressen erklærte krig mot Japan,
erklærte Japans allierte, nazi-Tyskland og fascistiske Italia,
krig mot USA.
Over hele landet
spurte nervøse amerikanere seg:
"Hvordan skjedde dette?"
I mer enn et tiår fikk de glimt av en verden
som virvlet ned i kaos,
i avisene, på radioen
og i nyhetsklippene vist på kino.
The Strand og the State i Waterbury,
The Crest og the Alhambra i Sacramento,
The Roxy og the Pike i Mobile,
Og the Pix og the Palace i Luverne.
BORGERKRIG I SPANIA GLOBALE NYHETER
For første gang så vi store byer knust flate,
og sivile bombet og drept.
De hadde håpet at de kunne holde seg ute av det.
Man kunne ikke forstå på andre siden av havet,
man kunne ikke forstå hvordan det egentlig var.
Men de viste nyhetsruller...
...og jeg snek meg inn bak i kinoen og så disse nyhetsrullene,
og de var grusomme.
MUSSOLINI ANGRIPER ETIOPIA
Gjennom 1930-årene hadde land etter land
blitt holdt gissel av de hensynsløse ambisjonene
til ledere av det som ble kalt "aksemaktene."
Benito Mussolini, den arrogante diktatoren i Italia,
drømte om å gjenopprette det gamle Romerriket og bli
herre over Middelhavet.
Adolf Hitler bygget sitt grusomme naziregime,
og den mektigste hæren på jorda,
på den tyske tørsten etter hevn,
hevn over seierherrene i første verdenskrig,
men også over de hjemme, som han hevdet hadde dolket
militæret deres i ryggen:
sosialister, kommunister og jødene.
Spesielt jødene,
som han sa var både onde og undermenneskelige.
De tyske soldatene var overlegne alle de andre, forsikret han dem om,
og han hadde blitt valgt til å lede dem til deres store skjebne,
et Reich som skulle herske over den gamle verden
og den nye i tusen år.
Heil!
Faktum er at jeg er jøde.
Jeg visste om det som skjedde i Europa,
kanskje litt mer enn gjennomsnittet.
Og jeg følte at på en eller annen måte,
så måtte Hitler stoppes.
Ikke bare for jødenes skyld, men for alle i hele verden.
Vi visste at krigen i Europa
kom til å påvirke oss til slutt.
Etter Tsjekkoslovakia ble tatt over av Tyskland,
så visste vi at krigen kom i vår retning...
...på én eller annen måte.
TYSKLAND ANGRIPER POLEN!
Begynnelsen på Blitzkrieg, "lynkrigen,"
som skar dypt i en nasjon som ikke var utstyrt til å møte den.
Den 1. september 1939
stormet Hitlers styrker over grensen til Polen.
Som svar på angrepet erklærte England og Frankrike
krig mot Tyskland.
ENGLAND OG FRANKRIKE I KRIG KL. 6 HITLER STOPPER IKKE ANGREP
Andre verdenskrig hadde startet.
Danmark og Norge falt.
Nederland hadde overgitt seg.
Belgia var knust.
Det franske forsvaret hadde kollapset.
Og i juni i 1940
falt Paris.
Adolf Hitler var herre over Vest-Europa.
HOUSE OF COMMONS BOMBET I BRUTALT ANGREP PÅ LONDON
Så ble England hans mål.
I mer enn et år sto hun alene
mot de nådeløse luftangrepene.
Hallo, Amerika.
Dette er Edward Murrow fra London.
De kom kort tid etter mørkepåbudet og åpnet angrepet
med en virkelig skur med bluss og brannbomber.
Den amerikanske opinionen,
som var fast bestemt på å ikke la seg dra
inn i Europas problemer igjen, begynte å endre seg.
Et sinne mot Hitler hadde bygd seg opp.
Vi hadde sett på nyhetene siden 1939,
så vi visste hva Hitler drev med i Europa.
Måten han angrep Polen på, måten han prøvde å tvinge England
i kne med den konstante bombingen,
vi bare mislikte Hitler og alt han drev med.
Da hans planer for England feilet, snudde Hitler oppmerksomheten
mot øst, og beordret tre millioner tropper i et overraskelsesangrep
på sin antatte allierte, Sovjetunionen,
og startet den verste masseslakten i krigen.
JAPANHAVET
Imens, på den andre siden av verden,
mente militærmennene som styrte Japan i keiserens navn
at deres folk var overlegne også.
Deres lille, befolkningstette øynasjon hadde gått
fra middelaldersk føydalsystem til den moderne æra
på mindre enn et århundre,
og de drømte om at Japan skulle bli en mektig,
selvforsynt makt.
Med ekstraordinær brutalitet
gikk de inn for å overta Kinas ressurser.
Og de begjærte de franske og nederlandske
og britiske koloniene i sørøst-Asia også.
ALHAMBRA-TEATERET
DAGENS NYHETER SENSASJONELL BOMBING AV NANKING!
Fra Shanghai til Nanking
så sprer Japan ennå ødeleggelse fra himmelen
over et tyvetalls kinesiske byer.
Her er resultatet:
uskyldige ofre av brutaliteten som later som den er moderne krig.
Blant hindrene i Japans vei
var den amerikanske Stillehavsflåten basert på Hawaii,
og amerikanske militære utposter i Guam, Wake Island,
og i Det filippinske samveldet.
Aksemaktlederne var forente i sitt sinne mot USA.
Dets folk var "ynkelige, udisiplinerte avskum",
sa Hitler,
"under påvirkning av negre og jøder."
Han var sikker på at et slikt kjøterfolk
aldri ville kunne vinne en krig mot hans ariske legioner.
President Roosevelt hadde gjort alt han kunne,
bortsett fra krig, for å bekjempe oppildnerne.
Han ga sårt tiltrengt hjelp til England og Russland,
og krevde at Japan trakk seg ut fra Kina.
Og til slutt frøs han japanske midler
i USA, slik at ingen amerikanske olje
ble brukt som brensel til mer aggresjon i Asia.
For de japanske militante,
hadde det vært signalet om å gå til krig mot Amerika.
De gjorde General Hideki Tojo til statsminister.
Han trodde at ved å ødelegge
den amerikanske marinebasen i Pearl Harbor
med ett angrep,
ville han lamslå og demoralisere landet lenge nok
til å bli så dominant i regionen
at Japan aldri ville bli hektet av.
Amerikanske sikkerhetsoffiserer
hadde brutt den japanske diplomatkoden,
og visste at et slags angrep kom.
Men ingen ante hvor eller når
før 7. desember.
Jeg ble oppdratt i en veldig kristen familie,
så det å drepe var ikke en del av min lærdom.
Det var en stor barriere for meg å komme over...
Glenn Frazier Infanterist
...for jeg var opplært til ikke å drepe.
Innen timer etter Pearl Harbor
angrep Japan også
hovedøya i Filippinene, Luzon.
17 år gamle Glenn Frazier var nå midt i en krig
han aldri trodde han ville være i.
Og da krigen startet
og jeg skulle til feltsykehuset,
bombet og beskjøt et par japanske fly, Zeros,
sykehuset.
Da vi nærmet oss,
kom en venn av meg og jeg oss ned i en grøft
og en av stupbomberne kom tilbake og skjøt på oss,
og slapp en bombe som traff ham direkte.
Alt jeg fant av ham var venstrefoten i en sko.
Og da den japanske Zeroen snudde seg
rett over trærne og fløy bort,
så jeg ham med et smil om munnen.
Akkurat da hadde jeg ingen problemer med å drepe folk.
Jeg jaktet faktisk på dem etterhvert.
Om jeg ikke drepte en japaner om dagen,
så hadde jeg ikke gjort min jobb.
Glenn Frazier var en av 31 000 menn
under kommandoen til general Douglas MacArthur,
den mest kjente soldaten i den amerikanske hæren.
En frontfigur-helt fra første verdenskrig,
var han like selvopptatt som han var modig.
Men nyheten om Pearl Harbor lammet ham.
Han hadde ni timers advarsel,
men da japanerne angrep hans flyplasser på Filippinene,
var de fleste av MacArthurs fly parkert vinge mot vinge,
lette mål for fienden.
Mer enn 50 000 japanske soldater var snart i land,
nærmet seg Manila fra nord og sør.
Hverken de amerikanske troppene,
eller de tusener av filippinske reservene MacArthur samlet,
ville klare å stoppe dem.
Amerikanerne ble dyttet ut av Stillehavet.
FILIPPINENE
MacArthur beordret troppene til å trekke seg tilbake
til den fjell- og skogdekte Bataanhalvøya.
Han trakk seg tilbake med sin familie og allierte
til den sterkt befestede øya i munningen av Manilabukta
kalt Corregidor.
Imens hadde andre amerikanere på Filippinene,
uskyldige sivile tusenvis av mil hjemmefra,
blitt dratt med i krigen også.
Dagen da Pearl Harbor ble bombet
var den sjuende.
Men på Filippinene
var det over den internasjonale datolinja, og den åttende.
Samme dag, og vi ble bombet et par timer senere.
Jeg hadde polio da jeg var baby...
...så jeg dro til Manila tre ganger i uka for fysioterapi.
Det var dette jeg gjorde en mandag morgen,
den åttende, da japanerne begynte å bombe.
Sascha Weinzheimer var åtte år gammel i desember 1941,
datter og barnebarn av velstående bønder
med enorme ressurser i Sacramento Valley
og på Filippinene.
Som hun beskrev i en dagbok,
bodde hun med moren og faren,
sin tre år gamle søster og sin tre måneder gamle bror
på en av de største sukkerplantasjene
på den filippinske øya Luzon.
"På nyttårsaften
tok pappa med tre soldater hjem.
Da de alle hadde store glass
med whisky og brus,
begynte de å fortelle historier om å kjempe mot japsene.
De smilte alltid da folk ikke trodde dem
når de sa: 'Vi har ikke sjans.'
Mamma skjente på dem for å snakke slik."
Etter japanske bomber falt nær plantasjen deres,
flyttet Sascha og familien til Manila,
nå med hæren borte, en nøytral "åpen by",
og sluttet seg til de andre flyktningene på Bayview hotell.
Japanerne kom inn
den andre januar.
Det var begynnelsen på
det å sette folk i leirer og slikt.
Og livet endret seg raskt.
"Det første jeg husker
var å se over gata mot bukta,
og se japanske soldater og offiserer rundt flaggstanga
som heiste det japanske flagget,
der vår Stars and Stripes hadde vært.
Snart rullet lastebiler ned avenyen,
og ropte: 'Banzai!'
Vi ble bedt om å være rolige og holde oss unna vinduene.
Alle var nervøse, spesielt mor."
Japanske soldater tok Saschas far
fra Bayview hotell
til det avsperrede Santo Tomas-universitetet,
som hadde blitt gjort om til en sivil interneringsleir.
"Etter pappa sa adjø, klarte jeg ikke holde ut,
og for første gang var jeg redd,
så jeg skrek og holdt fast i pappa
til jeg måtte dras vekk.
Så løp han ut,
og det var det siste vi så til ham på et par måneder."
Sascha og resten av familien søkte ly
først i ett kloster, så i et annet.
Uansett hvor de var, fortsatte lyden av våpnene fra Bataan,
der Glenn Frazier
og hans kamerater ennå kjempet for å stanse den japanske frammarsjen
dag og natt.
Man må forestille seg hvordan det var
å være tenåring, middelklasse, lavere middelklassebarn
i Minneapolis i 1941.
Sjansene for å ha det gøy var begrenset.
Man kunne kjøre en bil fort, drikke seg full,
man kunne ta en jente med på date og prøve seg og feile.
Det er lokal spenning.
Men å ha et spennende liv,
det var vanskelig å se for seg hvordan et spennende liv var.
Så plutselig kunne man være pilot,
eller ubåtmannskap eller artillerist,
eller hva som helst, men man ville...
Det var spennende, og det var voksent.
Plutselig kunne man velge
å være en voksen ved å skrive navnet sitt.
MARINEREKRUTTERINGSSTASJON
Jeg jobber for en bank i byen og leverer sjekker.
Jeg skriver navnet mitt, og nå er jeg potensielt
en kamppilot, jagerflyger, en "ace".
Eller jeg er kaptein på en ubåt
som skal til Tokyo havn.
Det er fantastiske muligheter.
De er melodramatiske,
spennende, som i filmene.
JEG VIL AT DU SKAL FORSVARE LANDET DITT
Og man gjør det kanskje.
Så det er flott.
Det har ingenting å gjøre med patriotisme.
Det har ingenting å gjøre med hvem fienden er.
Det er muligheten til å være noen som er mer spennende
enn ungen du er.
DEN AMERIKANSKE MARINEN
VIL HA DEG VERVER DEG I DAG
Den amerikanske hærs rekrutteringskontor
Jeg kom hjem på juleferie,
og da fant jeg ut
at min bror Sidney hadde dratt
og vervet seg til Marinen.
Da fikk livet en annen mening.
Min far var veldig patriotisk, og...
Jeg følte han forventet at jeg skulle verve meg...
...så min venn, W.O. Brown
sa: "Sid, vi verver oss til sjøforsvaret i morgen."
Og jeg sa: "Greit."
Rekrutteringskontoret var vannvittig fullt,
så vi gikk foran i køen,
og så en marinerekrutteringssersjant.
Han kom bort og sa:
"Vil dere gutter drepe japser?"
Vi sa: "Ja, det var planen,
men vi vil inn i sjøforsvaret."
Og han sa: "Nei. Dere hører ikke hjemme i sjøforsvaret.
Dere hører hjemme i Marinen. Dere kommer ikke inn i sjøforsvaret,
for foreldrene deres er gift."
Så vi endte opp med å bli med i Marinen.
Sidney ble med i Marinen.
Far sa til mor: "Det er bare å signere papiret, Kate.
Han kommer til å dra uansett." Han var bare 17 år gammel.
Så historien i familien er,
at marinerekrutteringsoffiseren krysset gata
hver gang det neste året han møtte min mor,
for hun fortalte ham hva hun syntes om
at han tok hennes lille gutt inn i Marinen.
I motsetning til Tysklands og Japans profesjonelle hærer,
var de militære styrkene
som Sid Philips og andre hastet med å gå inn i
totalt uforberedt på å gå inn i en verdenskrig.
I 1940 var den amerikanske hæren mindre
enn Romanias,
bare 174 000 uniformerte menn,
med tinnhatter og leggvarmere fra første verdenskrig,
og de bar riflet designet i 1903.
Hæren eide ennå titusener kavalerihester.
For å gjøre opp for tapt tid,
gjorde kongressen nasjonalgarden statlig.
I Luverne ble 129 lokale gutter,
medlemmer av Minnesotas nasjonalgarde,
innkalt til aktiv tjeneste.
Hele byen kom til depotet for å ta avskjed.
Så på høsten 1940 iverksatte kongressen verneplikt
og alle unge menn i USA begynte å uroe seg
for når det ble deres tur.
Noen fikk hilsning.
Lang konvolutt.
Når man åpnet den, sto det:
"Vær hilset. Presidenten i USA og dine naboer
har valgt deg til å tjene i militæret for
å beskytte landet, og så videre."
Og jeg var hos en venn,
Howard Lopes, og han fikk brevet,
han åpnet det, og så var han i tjeneste.
Og så lo og brølte vi,
og så måtte jeg dra hjem.
Da jeg gikk inn i huset, sier bestemor:
"Det er et brev til deg der oppe."
Så jeg plukket det opp og så på det.
Det sto: "Vær hilset. Presidenten i USA og dine naboer..."
Jeg løp ut av huset og ned gata,
tilbake opp gata der Howard bodde,
og jeg gikk inn med papiret i hånda.
Alle så på meg,
og de lo godt,
for jeg hadde blitt innkalt. De visste det. Jeg trengte ikke si noe.
Jeg bare holdt brevet oppe.
Nesten 50 millioner menn
registrerte seg til innkalling under krigen.
For å tjene måtte de være 152 cm høy,
veie 50 kilo, ha korrigerbart syn,
og minst halvparten av tennene sine.
Av de 18 millioner mennene som ble undersøkt av militære leger,
ble fem og en halv million nektet på medisinsk-,
eller tannhelse-, det som het moralsk grunnlag,
vanligvis fordi de ga det hæren anså
for å være feil svar på spørsmålet:
"Liker du jenter?"
Først måtte mennene også kunne lese og skrive,
men da hundretusener ble avvist
på det grunnlaget, ble kravet droppet,
og hæren startet spesialskoler
for å lære sine sivilsoldater å lese.
Målet med grunnleggende trening
var å gjøre udisiplinerte gutter til kjempende menn,
og kameratskapet og lojaliteten til enheten ville hjelpe dem
å stå mot det verste krigen kom med.
Ingen som gikk gjennom det vil glemme det.
Jeg var 18, veldig ung.
Jeg gråt den første natta,
for jeg var redd.
Det var fremmede.
Hadde aldri sett noen av dem før...
Fra alle livets situasjoner, størrelser og former.
Og ensom etter dine foreldre,
ditt hjem, dine venner.
Det var ingen i kasernen jeg kjente.
Det var ganske nifst
å være i den situasjonen.
På tross av et voksende kor av protester fra svarte innbyggere,
som var sinte fordi vi slåss mot fordommer utenlands
mens det ble tolerert hjemme,
fortsatte militæret å insistere
på å segregere afrikansk-amerikanske tjenestemenn i sorte enheter.
Selv blodforsyninger for å redde livet til de skadede
ble holdt separat.
Vi trodde at én dag
ville landet vårt bli bedre for alle,
for jeg visste jeg så mye...
...som min far måtte gå gjennom
som jeg ikke måtte gå gjennom,
så jeg tenkte at når mine barn kom,
så ville de ha det enda bedre enn jeg hadde det,
det var derfor jeg ville slåss for landet mitt.
HVORFOR VI KJEMPER EN SERIE MED SJU INFOFILMER
Produsert av KRIGSDEPARTEMENTET
Det er dette vi slåss mot.
Frihetens eldste fiende,
lysten de få har til å herske over de mange.
Det er ikke bare en krig.
Det er en vanlig manns kamp på liv og død
mot de som vil gjøre ham til slave igjen.
Vi hadde mange propagandafilmer,
som viste oss hvor ille fienden var,
hvor ond og så videre.
FARVEL TIL VÅPNENE
Vi var alle ganske kyniske om disse.
Vi trodde det var øvelsesfilmer.
Det var mye propaganda og tøv.
For nazistenes overlegne raseteori
sier alle underlegne raser skal tilintetgjøres.
I landsby etter landsby pekte forrædere ut
lojale polske naboer.
Vi trodde ikke
på den ondskapen de laget propaganda om.
Vi trodde ikke engang at vi slåss for å redde verden.
Men vi trodde at det var en krig mot det landet,
og det landet hadde startet den,
og Japan, deres allierte,
hadde fått med oss i den, og vi måtte vinne.
Det var så enkelt.
Vi skjønte ikke før senere hvor viktig det var.
Jeg var nesten pasifist.
Jeg trodde det var
som regel måter å forhandle løsninger
på slike problemer.
Men jeg fattet ikke at det kunne være
en løsning på konfrontasjonen Hitler ga
oss og resten av verden.
Jeg følte at jeg hørte hjemme i militæret,
på grunn av trusselen,
som var rettet mot hele resten av verden,
men den var særlig rettet
mot det jeg kom fra.
Jeg visste ikke det da jeg ble med,
men 13 uker senere, etter jeg hadde gjort ferdig den grunnleggende opplæringen,
hadde jeg lært å drepe profesjonelt.
Drepe med bajonett, drepe med en kule,
drepe med hendene.
Ja, jeg kunne drepe.
Jeg forlot Minneapolis og dro i tjeneste på en mørk, våt og kald
kveld i mars i Minneapolis.
Min far kjørte meg til stasjonen,
i bilen som han nesten aldri lot meg kjøre
som ungdom,
til sentrum, forbi alle
stedene som hadde vært
steder i barndommen min da jeg vokste opp,
til Rock Island-jernbanestasjon.
Det var mørkt.
Den lange plattformen var mørk
med hengende buelamper langt borte,
så når man gikk var det lyst og mørkt om hverandre.
Helt på enden sto det en sjøforsvarsunderoffiser
med en blokk og en samling unge menn
eller gutter rundt ham.
Vi stoppet, og min far tok min hånd.
Det virket veldig merkelig for meg at min far og jeg
håndhilste.
Så snudde han seg og gikk tilbake til inngangen,
mørkt og lyst om hverandre,
og gikk så ut i gata og var borte.
Jeg snudde meg mot underoffiseren og gikk opp
og sa: "Til stede," da mitt navn ble ropt opp,
og så var jeg i sjøforsvaret.
Tjuetredje februar, 1942.
"Fra Polen har det kommet grusomme bilder
av resultatet av den tyske invasjonen.
De viser masselidelse og død påført av en tysk gjennomførthet
så ekstremt som sjeldent er sett før.
De viser også slike ting
som de som kjemper mot nazismen kan vente seg
hvis de virkelig taper krigen.
Den metodiske massakren har
en følelsesmessig kvalitet av sadisme,
som påført jødene av nazistene.
De blir satt i polske ghettoer, forbys å gå ut
eller bruke tog, de blir skutt med maskingevær i synagogene,
kastet i tusenvis i elvene,
strippet for klær og mat og eiendeler.
Jødene i Polen er bokstavelig talt utdøende.
Dette er de dystre og statistiske fakta.
Detaljene av menneskelig lidelse er hinsides beskrivelse."
Fra bladet LIFE.
På starten av 1942,
var nesten alle nyheter dårlige.
Sovjetunionen, USAs nye allierte,
var under økende angrep fra tyskerne,
som omringet Leningrad og nådde utkanten av Moskva.
Japanske tropper hadde nå tatt Singapore, østens Gibraltar,
og med det hele Malaya.
De hadde tatt Borneo og Burma og Hong Kong.
Og de hadde tatt Guam og Wake Island,
Makin og Tarawa.
Det var ikke en eneste amerikanske base
mellom Hawaii og Filippinene.
Men president Roosevelt
og Englands statsminister Winston Churchill ble enige
om at inntil videre måtte de være
på defensiven i Stillehavet.
De avgjorde at Tyskland,
med sin enorme hær og mektige industrielle maskin,
var den største faren.
Seier i Europa ville kreve
ikke bare mobiliseringen av en generasjon unge menn,
men også milliarder av runder med ammunisjon,
millioner av våpen, hundretusenvis av tankser og fly
og flåter med skip for å ta dem med i kamp.
Å produsere alt det ville ta tid.
Imens var overlevelsen til England og Sovjetunionen
avhengig av en jevn strøm med mat
og drivstoff og våpen fra Amerika.
Da jeg var sju år gammel, på Theodore Judah School,
kom en gutt fra England, en engelsk flyktning...
...inn i klasserommet vårt.
Han het William Murgathroid Buchanan.
Vi kalte ham Roid... Roid Buchanan.
Vi utviklet et flott vennskap.
Én dag kom Roid hjem til meg,
jeg var oppe og han ropte: "Burt!"
Og jeg så ut vinduet og sa: "Hei, Roid. Hva skjer?"
Roid sa: "Vet du
hva en jævla tysk ubåt gjorde med min far?"
Jeg sa: "Nei. Hva da?" Han sa: "Den drepte ham."
Og jeg visste ikke...
Jeg visste ikke hvordan jeg skulle takle det.
Jeg gikk ned,
og vi satte oss under et tre og snakket en stund.
Men det var fremdeles noe som
jeg aldri hadde hatt erfaring med før...
...at en av mine beste venner fortalte meg at faren hadde blitt drept i en krig.
Kvelden den 13. januar 1942,
da amerikanske tropper prøvde å stoppe japanerne på Bataan,
så dukket en tysk ubåt opp i det stille utenfor Manhattan.
Kapteinen var forbløffet, men takknemlig for å se
at mer enn én måned etter at Tyskland erklærte krig
mot USA,
var Amerikas største by ennå fullt opplyst.
Han brukte lysene for å lage omriss av målet,
og sendte en torpedo som sneiet siden
av en amerikansk oljetanker,
og trakk seg tilbake under vann,
og flyttet seg lenger sør i søken etter flere offer.
Innen 12 timer hadde han senket ytterligere sju ubevæpnede fartøy.
USA virket å være
totalt uforberedt på en slik krig.
AKSE-UBÅT ANGRIPER USAS TANKSKIP MALAY
Innen utgangen av januar
sank ubåter 25 tankskip langs østkysten,
og fortsatte en innbitt kamp om herredømme over havene
kalt kampen om Atlanterhavet,
og truet med sperre tilførselen til Amerikas allierte.
Men fra Boston til Miami
nektet byfedre hardnakket å mørklegge byene.
Å skru av lysene ville skade turismen, sa de.
Det siste lyset ble ikke slukket før i mai.
Men tyskerne fortsatte å senke to eller tre handelsfartøy om dagen.
Mer enn 230 allierte skip
og nesten fem millioner tonn desperat trengt materiell
sank til havets bunn de første seks månedene i 1942.
Amerikanske strender var sorte av olje.
Langs hele Gulfkysten
og på hele kysten i Mobile Bay,
kunne vi sette oss på stranda,
men vi fikk ikke tenne ild
på grunn av ubåtene.
Vi hørte ofte i Mobile at skip ble senket,
akkurat når de gikk ut fra Mobile Bay.
Og vi visste at det var sant,
på grunn av livvestene og hermetikken
som ble vasket opp på strendene våre.
En stund var vannet fra Jacksonville i Florida,
til Galveston i Texas, ansett for å være
den farligste handelsruten i verden.
"Den eneste trygge ruten", sa en sliten handelssjømann,
"er fra St. Louis til Cincinnati".
Jeg kjempet virkelig for flagget de første dagene.
Som alle andre...
...sier man: "Gode gamle USA.
Vi skal kjempe, vi skal banke japanerne
innen seks måneder", og så videre.
Men da det endelig gikk opp for meg at det ikke var kortsiktig
og at de angrep oss så hardt,
så tror jeg det endret seg til å beskytte meg selv
og mine amerikanske medborgere, og jeg tror jeg kjempet mer
for å redde mitt eget liv.
FILIPPINENE
Nesten 80 000 amerikanske og filippinske tropper
klarte å rømme fra japanerne rundt Manila
og posisjonere seg på Bataanhalvøya.
Nok en gang hadde general MacArthurs planer feilet.
De fleste forsyningene lå igjen.
Rasjoner måtte halveres.
Bataans fuktige skoger fostret malariamygg.
Rent vann var det lite av. Lite medisin tilgjengelig.
Et feltsykehus hadde åtte operasjonbord,
og 1200 krigsskader som måtte opereres.
Men mennene kjempet for å holde ut,
de sto i mot det ene angrepet etter det andre,
og trakk seg tilbake halvveis ned på halvøya.
I flere uker fortsatte mennene på Bataan å håpe
at hjelpen kom.
Igjen og igjen forsikret MacArthur dem om det.
"Hjelpen er på vei", lovet han.
På the Voice of America husker jeg én gang,
vi hadde det på kortbølgeradio.
De sa at så langt øyet kan se,
kommer det skip og fly til Filippinene.
Vi ble konstant fortalt at vi fikk forsterkninger.
Vi ble fortalt at da vi trakk oss tilbake til Bataan,
ville det kun bli for et par uker.
Men ingen tropper, ingen fly hadde blitt sendt.
De ville ikke klart seg gjennom uansett.
Japanerne kontrollerte nå Sør-Stillehavet.
"Det kommer en tid", innrømte krigssekretær Henry Stimson,
i sin dagbok, "da menn må dø".
DØDE 3.3.42 BATAAN
Tidlig i mars var tre av fire av Bataans forsvarere
satt ute av spill,
syke, utmattede, skadet, svake av sult,
de hadde beriberi.
Til slutt, nær slutten, ble en boks laks
gitt til 35 menn, og litt ris, veldig lite ris,
så situasjonen vår ble verre og verre for hver dag.
MacArthur klarte å forlate sine kvarter i Corregidor
for å besøke sine menn på Bataan én gang.
De kalte ham "Dugout Doug".
Soldatenes bitterhet økte da,
etter direkte ordre fra presidenten,
MacArthur, hans kone, hans fire år gamle sønn,
og 17 av hans ansatte
dro fra Corregidor i en PT-båt.
Fra Australia ga han en kort uttalelse:
"Jeg slapp unna", sa han, "og jeg kommer tilbake".
Da han dro til Australia, var det dommedag for Bataan,
for vi visste at vi da måtte kjempe,
han ga ordre om å kjempe til siste mann,
og vi visste hva vår skjebne ville bli.
Den 9. april 1942, sendte majorgeneral Edward P. King
en soldat fram med et hvitt flagg.
Det var den største overgivelsen i den amerikanske hærens
historie,
syttiåtte tusen amerikanske og filippinske tropper.
General King spurte en japaner ett spørsmål:
Ville hans menn bli behandlet bra?
"Ja", sa offiseren. "Vi er ikke barbarer."
Men japansk tradisjon tilsa at de som overga seg
heller enn å dø i kamp,
var feiginger som ikke kunne respekteres.
Fangene ble sendt nordover,
tre hundre av gangen.
De gikk fra Mariveles til San Fernando,
og ble lastet ombord i togvogner
for reisen til Camp O'Donnell i sentrale Luzon.
Det som fulgte ble husket
som Bataans dødsmarsj.
Hvis vi hadde visst hva som ventet oss da vi begynte
på Bataans dødsmarsj, hadde jeg valgt døden.
Det var veldig vanskelig for oss å forstå,
for vi hadde ingen kontakt med japanerne,
vi visste ikke hva de tenkte og hvordan de var.
De begynte umiddelbart å slå folk
om de ikke sto riktig eller satte seg ned.
Vi visste ikke hvor vi skulle.
Vi visste ikke noe.
Og vi ble stoppet på vei dit,
noen av oss ble ransaket og slått igjen.
Alle våre eiendeler ble tatt fra oss.
Noen av dem hadde ringer, og de skar av fingrene
og tok ringene.
De helte vannet ut av drikkeflasken min
for å være sikker på at jeg ikke hadde noe vann.
Jeg så dem levende begravd.
Da en mann ble stukket med bajonett eller skutt,
lå han i veien og konvoiene kom,
så jeg lastebiler som kjørte ut av sin kurs
for å kjøre over fyren som lå midt i veien.
Og etter 15 eller 20 lastebiler har kjørt over deg,
ser du ut som en knust tomat eller noe.
Jeg så folk som fikk strupen kuttet,
fordi de tok ut bajonettene sine
og stakk det ut av hjørnet på lastebilen om kvelden
og det var akkurat høyt nok til å kutte strupene deres.
Og de slo dem med enden på rifler
til det ikke var noe liv igjen i dem.
Jeg så filippinske kvinner bli kuttet.
Magene ble skjært opp. Strupene ble kuttet.
Jeg så filippinere og amerikanere bli halshugd
med ett hogg med en sabel.
Jeg marsjerte i seks dager og sju netter, jeg stoppet aldri.
Jeg fikk ikke én dråpe vann og ikke mat.
De sier at du ikke klarer det, men jeg gjorde det.
Da jeg kom til enden av marsjen,
på enden av hele marsjen der jeg stoppet
for å gå på toget, de satte oss på et tog,
så ville ikke tungen min engang inn i munnen.
Om man ser og snakker med noen om det,
sier de at det var så nær døden jeg var.
Ingen vet nøyaktig hvor mange menn som døde i Bataans dødsmarsj,
et sted mellom seks og elleve tusen filippinere og amerikanere.
Og på slutten av marsjen,
ga ikke Camp O'Donnell noen trøst.
En uferdig filippinsk militærbase,
omringet av piggtråd og maskingeværtårn,
med lite vann og lite ly for sola,
og den huste nesten 60 000 stakkars, desperate menn.
Maten var bare lugao, rennende rissuppe,
fylt med biller og mark.
Det var best å prøve å svelge etter mørket falt,
mintes en mann, så man ikke måtte se på den.
16 000 flere filippinere og amerikanere skulle dø
på Camp O'Donnell, av dehydrering, feilernæring,
malaria, beriberi, skjørbuk,
dysenteri, håpløshet.
"Kroppene deres for forbi i en endeløs rekke",
husket en sersjant.
"Dag og natt ble de båret til kirkegården."
Vi ble alle så ute av oss
for å etterlate gutta våre på Filippinene.
Vi kunne ikke ha reddet dem, vet vi nå,
men den gangen visste vi ikke at det ikke kom skip.
Husk at de fortalte oss ikke hvor mye som ble senket
i Pearl Harbor, og vi tenkte:
"Kan dere ikke gå inn dit
og få gutta ut fra Filippinene?"
En dag meldte Glenn Frazier seg frivillig til begravelser.
På noen dager begravde vi 250 menn,
så jeg visste ikke om det en dag ville skje meg.
Det var min idé å ha to sett med ID-merker.
Jeg sa til meg selv:
"Jeg tror jeg kaster ett av ID-merkene
i massegraven, så om jeg lever når krigen er ferdig,
så er det ikke noe problem."
Men om jeg er savnet eller død, så ville jeg at familien min
skulle ha visshet, og få litt avslutning og det der,
så de skulle tro at jeg var i denne graven.
Den 6. mai 1942
falt Corregidor, den siste amerikanske posten på Filippinene,
til japanerne.
Jeg dro til Seattle i 1942.
Ett minne er veldig klart og sterkt.
Det er lørdag, og jeg tar buss inn til sentrum...
Marinepilot
...og på andre siden av torget
foran rådhuset, er det vel...
Foran meg ser jeg
en kø av folk som står tålmodig ved et buss-stopp.
Da jeg nærmet meg, så jeg at de var japanske
og at de gikk inn i busser.
Det går opp for meg at det er de japansk-amerikanske innbyggerne
i Seattle og nabolaget, som blir sendt avgårde
til noe som tilsvarer en konsentrasjonsleir.
Jeg tenker: "Det er mine fiender."
Men de ser ikke ut som fiender, der de står
i sine amerikanske klær, med sine pappkofferter
og venter på å bli sendt til ørkenen.
19. februar 1942
signerte president Roosevelt presidentordre 9066.
Tonen var forsiktig nøytral.
Den lot krigsdepartementet designere "militærområder",
og så ekskludere alle derfra
som de følte var en fare.
Men den hadde et spesifikt mål,
de mer enn 110 000 med japanske aner
som bodde langs vestkysten.
De skulle bli tvunget fra sine hjem og flyttet inn i landet.
Tusenvis av tyske og italienske utlendinger ble også stengt inne,
men millioner av tysk- og italiensk-amerikanske borgere
var fortsatt frie til å leve livet som vanlig.
ALLE JAPSER FJERNES
FRA CALIFORNIA SNART! Bare japansk-amerikanere på vestkysten
ble målgruppe. "En japse er en japse,"
sa general John L. DeWitt i forsvarskommandoen på vestkysten.
JAPSER, HOLD DERE UNNA, ROTTER
"Uansett om han er amerikansk borger eller ikke."
JEG ER AMERIKANSK
"Jeg vil ikke ha noen av dem."
Nesten ingen protesterte på regjeringens plan,
som også klassifiserte alle japansk-amerikanere
som uskikket til militærtjeneste.
1-A er fysisk skikket, er du 4-F er det noe galt med deg.
Men 4-C betyr fiendtlig utlending.
Her var jeg, 17 år gammel.
Jeg anså meg for å være en god amerikaner, men...
...ble gjort til en fiende.
I Sacramento, rett etter ordre 9066 ble utstedt,
gikk håndskrevne brev gjennom byen,
med: "Ut med japsene."
INSTRUKSER TIL ALLE PERSONER MED JAPANSKE ANER
Ordrene om å dra kom i mai.
Susumu Satow og familien hans kunne ikke tro det.
De ble gitt én ukes varsel.
Det var midt i innhøstingen,
men vi måtte gå fra den og dra.
Så selvfølgelig gjorde vi avtale med våre venner.
"Kom og plukk jordbær,
for den er klar til å selges."
Jeg ser for meg at de gjorde det.
Det var et område i byen
her i Sacramento der det bodde flest japanere.
Og det ble tømt nesten over natta.
Vi lurte på hva som skjedde.
De tok noen ut av åttendeklasse...
...en japansk gutt som laget flotte tegneserier.
Han het Sammy.
En dag var han der, og den neste var han borte.
Det var veldig vanskelig for oss å forstå,
for vi så ikke på Sammy, eller noen japanere,
ikke jeg iallfall, ingen japansk-amerikanske, som fienden
Vi fikk ta med det vi kunne bære.
Så man la det nødvendige i kofferten.
Den første dagen, da vi måtte pakke tingene og dra til toget,
så lurte jeg på hva som ville skje med oss?
At dette bare er begynnelsen,
og at de kanskje ville sende oss tilbake til Japan.
For meg var det grusomt.
Jeg visste i hjertet mitt at min lojalitet var til Amerika.
Jeg gikk på skolen, erklærte lojalitet hver morgen
på videregående og så videre.
For meg å tenke
at jeg kunne bli sendt til Japan, var forferdelig.
Asako Tokuno var førsteårsstudent på Berkeley den våren.
Hennes foreldre og hennes bestefar ble evakuerte først,
for de ble født i Japan.
Hun og søsteren ble etterlatt en stund
for å stenge blomsterbutikken til familien.
Vi samlet alle blomstene,
laget buketter og fikk dem til markedet...
...til blomstermarkedet i San Francisco.
Vi klarte å holde bedriften i gang.
Alle blomstene ble ikke bortkastet.
De var på sitt vakreste på den tiden av året,
gjorde seg klare til påske og ferie.
Vi ble fanget midt i det
da krigen skjedde, selv om vi ikke var i tvil om vår lojalitet,
til landet vårt og hva vi følte.
Dette er landet vårt, og da evakueringen skjedde,
var det som vi ikke hadde et land, for vi var ikke fra Japan,
og de tok fra oss våre rettigheter.
Vi kunne ikke protestere, vi ville ikke ha protestert,
for vi måtte gjøre det regjeringen ba oss om.
Jeg tror våre foreldre skjønte
at de ikke var borgere,
så de aksepterte alt.
Men for oss var det mye vanskeligere,
det at vi ikke hadde rettigheter.
FØRSTE BILDER JAPSE TAPER I KAMP TIL HAVS
Actionfilmer laget av Movietone-kameramann Al Brick,
da en stor fiendtlig invasjonsflåte prøvde å overta Midway Island
og ble kraftig beseiret.
En fiendtlig krysser i brann, bombet og i full fyr,
filmet fra et amerikansk fly der den ligger
som en røykende vulkan på havet.
Et av de største ødeleggende slagene...
I juni 1942 var amerikanerne desperate etter gode nyheter.
Seieren i Midway, en viktig atoll
helt vest på de ubebodde hawaiiske øyene,
var akkurat det de hadde ventet på.
JAPANSK KAMPSKIP, HANGARSKIP ØDELAGT
Det viste seg å være en stor triumf,
men det hadde nesten vært en total katastrofe.
Japanerne håpet å ødelegge det som var igjen
av Stillehavsflåten, ta Hawaii, holde folk som gisler
og tvinge USA til å søke om fred.
Men amerikanske kryptografer hadde avdekket planene,
og sjøforsvaret ventet på dem.
Men da kampen begynte,
ble alle unntatt seks av de første 41 amerikanske torpedobomberne
som ble sendt for å angripe den japanske flåten, skutt ned,
uten å få inn ett skudd på de fiendtlige krigsskipene.
Men så sveipet amerikanske stupbombere
ned på fire japanske hangarskip.
Og alle fire ble ødelagte.
Midway markerte det første nederlaget for det japanske sjøforsvaret
på 350 år.
ALLE STØTTER USAS KRIGSINNSATS
Hollywood mest berømte filmstjerner
forlot filmhovedstaden for å hjelpe regjeringen selge krigsaksjer.
Landet har bedt folket om å investere en milliard dollar
på en måned for å hjelpe med å betale for krigen.
Her er starten av reisen.
De skal turnere i 300 byer fra kyst til kyst.
Dette er folks måte å si:
"Fra hjemmefronten til kampfronten,
fra filmstjerner til butikkansatte,
Amerikas 130 millioner innbyggere er i krig."
Krigen, den største koordinerte innsats
i amerikanske historie,
ville til slutt koste USA 304 milliarder dollar,
mer enn tre tusen billioner i dagens tall.
Skatter alene kunne aldri betalt for alt.
Det krevde en serie årlige krigsaksje-aksjoner.
Hele landet ble involvert.
I Mobile investerte John Cottingham, en arbeider på Brookley Field,
alt unntatt åtte cent av lønna si hver måned
i krigsaksjer.
The Black Bears, det lokale svarte baseball-laget,
holdt en dobbeltkamp som samlet inn 100 000 dollar.
Innbyggerne i Sacramento ble bedt
om å kjøpe 16 millioner dollar i krigsaksjer
på ett møte.
De ble fortalt at det betalte for 96 minutter med krig.
KJØP KRIGSAKSJER
I Waterbury ble krigsaksjer solgt fra "Liberty House",
det ble holdt midt på torget i byen,
der lignende aksjer hadde blitt solgt for å hjelpe med å bekjempe Tyskland
under første verdenskrig.
Folk kom for å se på en diger sperreballong,
å se et tysk fly som var skutt ned,
og sitte på en tanks.
EN KRIGSJOBB KJØP AKSJE, FÅ EN TUR
"De kan sende alle filmstjernene de vil
på landsdekkende krigsaksje-aksjoner,
men vi tar heller Maude Jochims
som den beste selgeren av dem alle."
Vi stoppet på Palace onsdag ettermiddag,
og de ville få 8000 dollar for lite.
Så kom Maude, en én-kvinnes-kampanje,
inn for å kartlegge Rock County velyndere.
Aksjebestillingene rant inn
og totalsummen ble over 48 000 dollar."
Al McIntosh, Rock County Star Herald.
PÅ DEN RUSSISKE FRONT MOVIETONE NYHETER
Dette var den russiske fronten i 1942.
Tyskerne avanserte, plyndret,
torturerte og myrdet.
Dødsfallene ble millioner.
De hadde kjørt 1600 kilometer inn i russisk territorium,
men Russland, med sin "brente jords taktikk",
etterlot ingenting av verdi.
Hvete som ikke kunne høstes, ble brent.
Bruer ble sprengt, demninger, jernbaner, kraftverk.
Selv om den tyske invasjonen av Sovjetunionen
stoppet utenfor Moskva,
med ufattelige tap på begge sider,
sendte ett nytt nazioffensiv våren 1942
mer enn 225 divisjoner
stadig lenger inn i Russland.
Millioner av sivile og soldater døde.
Sovjetleder Joseph Stalin krevde at de allierte
umiddelbart åpnet en ny front i vest,
for å lette trykket på hans beleirede folk.
Men det var ennå
ikke en eneste alliert soldat som kjempet i Vest-Europa,
og det ville ikke være det på lenge.
De var ikke klare for det.
Amerikanske planleggere hadde en direkte idé
for å slå tyskerne:
invadere Frankrike om våren 1943
og kjøre rett til Berlin.
Men britene ville ikke forhaste seg.
"Et nederlag på den franske kysten", advarte Winston Churchill,
"er den eneste måten vi kan tape denne krigen på."
I stedet ville han angripe
tyske og italienske styrker i Nord-Afrika.
Amerikanske kommandører mente at å invadere Afrika
ville være en farlig og bortkastet avledning,
men kongressvalget nærmet seg.
Amerikanske velgere var ivrige
etter en mer offensiv handling mot aksemaktene.
President Roosevelt stemte mot sine generaler.
Invasjonen av okkuperte Frankrike ble utsatt.
I stedet ble forberedelser gjort for at amerikanske tropper
skulle lande i Nord-Afrika på slutten av 1942.
En bitter general George C. Marshall, arméstabssjef,
skrev privat at han og hans medkommandører
"ikke forsto hvorfor lederen av et demokrati
måtte holde folket underholdt".
Jeg la gjentatte ganger merke til under krigen, at det var
en slags stolthet over det du var en del av.
Man følte styrken til militæret.
Man følte styrken til konvoien du var i...
...krigsskipene som var rundt deg,
våpnene du var ansvarlig for.
Det var en merkelig følelse.
Man visste man var i stor fare,
men man følte seg trygg
fordi man var en del av en stor, mektig gruppe.
Tidlig i august 1942,
dro menig Sidney Phillips fra Mobile i Alabama,
og 19 000 menn fra første marinedivisjon
ut fra Wellington i New Zealand,
i en stor konvoi, inkludert alle tre
amerikanske hangarskip i Sør-Stillehavet.
Målet var så fjernt og uklart,
at noen av offiserene ikke klarte å si navnet.
SOLOMONØYENE GUADALCANAL
Men den sommeren ble Guadalcanal, en 140 kilometer lang øy
på østre ende av Solomon-lenken,
dekt med tett jungel og kokosnøttplantasjer,
plutselig
en av de strategisk viktigste punktene i Stillehavet.
To separate kommandoer
hadde oppgaven å presse tilbake japanerne.
General Douglas MacArthur
hadde kommandoen i Sørvest-Stillehavet,
oppdraget var å presse fra New Guinea
mot Filippinene og Formosa.
Admiral Chester W. Nimitz brukte marineinfanteriet
for å klatre en lengre stige, opp Solomonøyene, Gilbert-øyene,
Marshall-øyene, Marianas-øyene,
Vulkanøyene, Ryukus.
Han begynte med Solomonøyene.
Japanerne hadde landet der, og konstruksjonsteam
jobbet hardt med en flystripe i Guadalcanal.
Om de fikk fullføre den,
ville japanske krigsfly kvele tilførselsrutene
mellom USA og Australia
og gjøre de alliertes kampanje umulig.
Marineinfanteristene, 17 år gamle Sid Phillips med dem,
nå var han bombekaster, hadde blitt sendt for å stoppe dem.
Kommandøren trodde hans ferske tropper ville få
enda seks måneders trening før de måtte i kamp.
De var bevæpnet med gamle boltmekanismerifler.
De hadde bare ammunisjon for ti dager,
og for å få dem i kamp så snart som mulig,
ble forrådene deres redusert fra 90 dager til 60.
Mennene kalte det "Operasjon Skolisse".
Morgenen den 7. august 1942
gikk amerikanske landstyrker på offensiven
for første gang i andre verdenskrig.
Ingen ante hvor lang, hvor blodig
og skjebnesvanger kampen for Guadalcanal ville bli.
Sid Phillips tropp var del av den andre bølgen
av marineinfanterister som gikk i land.
"Vi ble gjentatte ganger fortalt
at dette ble den første skip-til-land-landingen", mintes han,
"og ingen kunne mer enn gjette om en slik idé
ville lykkes.
Vi stålsatte oss og fartøyet skled opp på stranda.
Vi stormet ut, klare for å seire eller dø", sa Philips,
"og der satt den første bølgen og lo av oss."
Det var ingen motstand.
Den første amerikanske døde i Guadacanal var en marineinfanterist,
som skar hånda si med en machete
da han prøvde å åpne en kokosnøtt.
Marineinfanteristene bevegde seg fra stranda.
En kampfotograf tok bilde av Sid Philips
da han tisset.
Det var tider det var veldig kjedelig
og bare hardt arbeid.
Krigen planlegges av offiserer,
men den blir utkjempet av soldatene,
og soldatene gjør 99% av den harde jobben.
Amerikanere overtok den uferdige flystripa
med lite motstand og omdøpte den til "Henderson Field",
etter en marineinfanterist som ble drept i kampen om Midway.
De forberedte den til amerikanske fly
med skilt der det sto "Under ny ledelse".
Ordrene var å holde flystripa for enhver pris.
Fienden kunne ikke få ta den tilbake.
Så angrep japanerne.
Den amerikanske flåten til havs var deres første mål.
Det japanske sjøforsvaret kom og senket alle våre støtteskip.
Fire tunge kryssere ble tapt,
og mer enn 1800 amerikanske sjømenn.
De kunne ha senket forsyningsskipene våre og, men de gjorde ikke det, det var kveld
og de visste ikke hvor vellykket det hadde vært.
Men neste dag dro alle forsyningene våre,
og vi var der uten å engang laste av
våre forsyninger for ti dager som vi hadde tatt med.
Vi ville ha sultet ihjel om det ikke hadde vært
rik tilgang på japansk ris der.
Marineinfanteristene var alene,
og begynte å lure på om de, som mennene på Bataan,
bare hadde blitt forlatt.
Uten støtte fra hav eller luft,
ble de beskutt og bombet daglig,
bombardert med granater fra japanske skip til havs
og under angrep fra fiendtlige tropper
gjemt i jungelen.
Vi forsto at vi kunne være unnværlige.
Det hadde blitt en etablert greie,
og vi visste at landet vårt ikke ennå var tungt bevæpnet.
Så vi følte at vi var unnværlige.
Vi gjorde det.
Philips var blant de som ble sendt for å hente
likene til marineinfanterister drept i et bakholdsangrep.
Det var omtrent åtte kilometer fra der det skjedde.
De amerikanske likene hadde blitt lemlestet.
De hadde blitt halshugd, og
de hadde fått kjønnsorganene stappet inn i munnen, og...
Vel,
vår bataljon tok aldri en fange etter det som jeg vet om.
Jeg husker ikke at vi tok noen til fange.
Sent på ettermiddagen 20. august,
etter 13 beintøffe dager på øya,
hørte Philips lyden av et fly som nærmet seg
og søkte dekning som vanlig.
Men denne gangen var flyene amerikanske.
Marineinfanteristene jublet.
De var ikke lenger alene.
Det så ut som onkel Sam skulle slåss
for det gudsforlatte stedet allikevel.
Men klokka 2 neste morgen,
bare timer etter de første amerikanske flyene kom,
sendte en japansk kommandør 900 nye tropper
mot marineinfanteristposisjoner langs vestbredden av en svingete jungelelv.
Den het Ilu River, men på grunn av kartene
infanteristene hadde fått var feil,
ville den intense kampen som fulgte
bli husket som Kampen om Tenaru.
På det tidspunktet i Guadalcanal
var det nesten hver kveld noe
som vekte alle, som holdt alle våkne.
Men denne kvelden var annerledes.
Hele verden eksploderte,
og linjene ble en vegg av ild.
Vi visste dette var den store kampen.
Den japanske kommandøren var så sikker på
at han kunne ødelegge marineinfanteristene
at han i dagboken hadde han skrevet den dagen:
"21. august. Nyter seierens frukter."
Japanerne kom hele natta. "Banzai", ropte de.
"Dø, marineinfanterist!" Marineinfanteristene bare skjøt.
Vi drepte over 900 japanere
og mistet 34 marineinfanterister.
Det gjorde underverker for moralen.
For første gang
hadde den antatt uovervinnelige keiserlige hær blitt stoppet.
Den ydmykede kommandøren,
som hadde spådd seier, skjøt seg selv.
Men kampen om Tenaru avgjorde ikke noe om Guadalcanal.
Japanske forsterkninger rant inn på øya,
og kampene bare fortsatte.
En forvirrende, ondskapsfull krig med bakholdsangrep
og motangrep.
En skremmende verden der tilfeldige japanske granater eksploderte
blant kampslitne amerikanere i grøfter.
Noen menn taklet det,
men noen klarte det ikke fysisk.
Frykten av å vite at den neste
har ditt navn på seg,
når det skjer igjen og igjen,
får man en merkelig følelse
der det virker som du blir avstumpet,
man tenker: "Kanskje dette er slutten,
og kanskje ikke, kanskje vi alle blir sprengt
og kanskje ikke, men hvem bryr seg?"
Man lærer seg å leve med det.
Det er et spørsmål om skjebne.
Enten overlever man om Herren vil,
eller ikke.
Det er ikke noe man kan gjøre med det.
Og man takler det bare.
Menig Sid Philips ble 18 andre september.
Neste dag fikk han sitt første brev hjemmefra
siden han dro til Guadalcanal.
Det var, skrev han tilbake:
"Den beste mulige bursdagspresangen."
Sent i september
kom amerikanske forsterkninger seg endelig gjennom.
Men nattlige besøk av kjappe japanske skip,
som marineinfanteristene kalte "Tokyoekspressen",
holdt også fienden på øya godt forsynt og forsterket.
To ganger prøvde japanerne
bestemt å ta igjen Henderson Field,
de angrep flystripa for fullt.
To ganger slo marineinfanteristene dem tilbake.
Tusenvis av japanere ble skutt eller sprengt i filler.
Uke etter uke
kvernet kampen for Guadalcanal videre.
Japanerne var ikke den eneste fienden.
Stanken av råtnende vegetasjon og lik
hang i den fuktige, livløse luften, satte seg i klærne på mennene,
og smaken satte seg i munnen.
Flomskurer gjorde leirsteder til sumper,
jungelstier til elver av søle.
Skyer av mygg spredte malaria,
og gjorde hundrevis hjelpeløse med frysetokter og feber.
For mennene i Guadalcanal
hadde Operasjon Skolisse blitt Operasjon Pest.
"Den typiske marineinfanteristen på øya", mintes en av dem, "hadde feber,
hadde på stinkende uniformer, hatet skumringen,
og lurte på om det amerikanske sjøforsvaret ennå eksisterte."
12. november
gjorde det japanske sjøforsvaret en siste storoffensiv,
rettet mot å styrke deres styrker
og å sperre av amerikanerne i Guadalcanal.
Et mye mindre antall amerikanske skip dampet inn
for å prøve å stoppe dem.
Sjøkampen som fulgte
varte i tre dager og tre netter.
Man kunne se salvene fra skipene og havgranatene
fly gjennom lufta som ildfluer.
Og man så skipene eksplodere.
Vi visste ikke om de var amerikanske eller japanske.
Vi visste ikke hvem som vant og hvem som tapte.
Noen ganger når et skip eksploderte,
ville trykkbølgene få klærne dine til å flagre
flere kilometer unna.
Men vi visste at vår skjebne ble bestemt,
og at vi ville...
Vi satt der undrende og vettskremte
av det som skjedde, for vi visste
at tusenvis av sjømenn døde på begge sider.
5000 amerikanske sjømenn mistet livet
i kampen for Guadalcanal,
så mange at dødstallene
ble holdt skjult for offentligheten.
Blant de som døde
var fem brødre fra Waterloo i Iowa,
de tjente alle på krysseren Juneau,
Joseph, Francis, Albert,
Madison og George Sullivan.
Men Japan mistet to kampskip,
23 andre krigsskip,
600 fly,
og tusenvis av sjømenn og piloter.
Det viktigste for Sid Philips
og mennene i Guadalcanal, var at fienden ikke lenger kunne
forsterke sine styrker på øya.
Japanerne fortsatte å kjempe,
men det var klart at amerikanerne ville vinne til slutt.
De siste sultende, desperate japanske troppene på øya
ville ikke bli drept, fanget eller evakuert
før februar 1943.
21 000 japanske soldater ble drept.
Guadacanal viste seg å bli en avgjørende seier.
Etter seks lange måneder,
begynte amerikanerne å lære hvordan de skulle slå
japanerne, ikke bare i lufta og på havet, men i jungelen,
der kampene ville bli verre de neste tre årene.
Allierte tilførselsveier til Australia forble åpne.
Og det var mer gode nyheter.
Amerikanske og australske styrker hadde også tatt
de viktigste japanske fortene på Ny Guinea.
Japans frammars var stoppet.
Da vi forlot Guadalcanal,
22. desember 1942,
hadde vi vært der siden 7. august,
og alle hadde gått ned minst 10 kilo.
Klærne våre var filler.
Vi var dekt med sår.
Og vi hadde nesten sultet ihjel to eller tre ganger.
Vi skjønte ikke
hvor desperate marineinfanteristene i Guadalcanal var,
for nyhetene sa aldri noe om det.
Det var ikke før flere år senere da Sidney kom hjem
at vi fant ut at eneste maten de hadde var fiskehoder og ris...
...og at han veide under 60 kilo
da han dro fra Guadalcanal.
Mer enn 1700 amerikanere døde i Guadalcanal.
Ytterligere 4700 ble skadet,
og flere tusen til var alvorlig syke.
IKKE IDENTIFISERT 36
Sid Philips overlevde.
Men hans onkel, Charles Tucker, sjøforsvarspilot,
som fløy inn og ut av Henderson Field, gjorde ikke det.
Da vi mistet Charlie, ble det veldig virkelig for oss.
Innen den tid hadde vi mistet gutter i nabolaget.
Gutten på hjørnet var sjøforsvars-pilot og han ble drept.
Gutten nede i gata var luftforsvarspilot
og han ble savnet i kamp.
De begynte å forsvinne rundt oss.
Og min mor brukte tid
på å besøke de andre mødrene, trøste dem.
Det var en tid full av frykt.
Det var det.
Man venter ikke at de på din alder skal dø.
Gamle mennesker dør.
Så begynner man å se at det er dine jevngamle som dør.
Derfor er det lettere å tro
at man kan dø selv også.
Luverne i Minnesota har vært heldige så langt.
Ingen lokal familie hadde mistet en sønn i krigen.
Men i Sacramento,
fikk Mrs. Lillian Cole beskjed
om at sønnen, David, hadde dødd på USS Arizona i Pearl Harbor.
Hun hadde blitt bedt av regjeringen
"om å inntil videre holde hemmelig
navnet på skipet han tjente på."
Nok en fra Sacramento, pilot Tom Burke,
døde på et treningsoppdrag i Puerto Rico,
og hans yngre bror, Earl, var knust.
I Waterbury fikk familien til marinesoldat Albert Boulanger
vite at han ble drept i Guadalcanal,
ikke langt fra der Sid Phillips fra Mobile kjempet.
Glenn Frazier var ennå fange hos japanerne,
men jenta han elsket hjemme i Alabama hadde ombestemt seg,
og ventet nå på at han skulle komme hjem til henne.
Sommeren 1942
kom det en film som het Holiday Inn.
I den introduserte Bing Crosby en ny sang av Irving Berlin.
Jeg drømmer
Om en hvit jul
Akkurat som de jeg kjente til...
Det var en umiddelbar hit og ved juletider
hørte amerikanske tjenestemenn den
uansett hvor de var stasjonerte.
...og barna lytter
Etter sledebjeller i snøen
GOD JUL GUADALCANAL DRA TIL HELVETE TOJO
Jeg drømmer
Om en hvit jul
Med alle julekort jeg skriver
Måtte dine dager være glade og lyse...
Japans framgang over Stillehavet var stanset
i Midway og Guadalcanal,
men på slutten av Amerikas første år i krig,
strekte Japans Stillehavsimperium seg ennå ut 6500 kilometer.
På den andre siden av verden
hadde den røde armé stoppet nazistenes framstøt dypt inn i Russland
ved Stalingrad.
Allierte tropper landet endelig i Nord-Afrika.
Men der skulle de snart møte den fulle styrken
til den tyske hæren for første gang.
Tyskerne okkuperte ennå det meste av Europa,
de higet ennå etter England
og til slutt også USA.
For amerikanere i uniform var en jul hjemme
veldig langt borte.
PÅ SLUTTEN AV 1942, ETTER ET ÅR MED KRIG, HADDE MER ENN
35 000 AMERIKANERE I UNIFORM DØDD.
FØR KRIGEN KUNNE SLUTTE, VILLE TI GANGER
SÅ MANGE MISTE LIVET.
Alt vi har blitt gitt
Av de som kom før oss
Drømmen til en nasjon
Der friheten ville vare
Arbeid og bønn i århundrer
Har ført oss til denne dagen
Hva blir vårt ettermæle?
Hva vil våre barn si?
La dem si om meg
At jeg var en som trodde
På å dele velsignelsene jeg mottok
La meg vite i hjertet mitt
Når mine dager er forbi
Amerika, Amerika
Jeg ga deg mitt beste
Amerika
Jeg ga deg mitt beste
MER ENN SEKSTEN MILLIONER AMERIKANSKE MENN OG KVINNER SKULLE
TJENE I UNIFORM UNDER KRIGEN.
DE KOM FRA OVERALT OG ALLE HADDE EN HISTORIE Å FORTELLE.
4. november 1942,
da Sid Phillips og den første marinedivisjonen
fortsatt prøvde å holde Henderson Field i Guadalcanal,
begynte en unik styrke å lande 50 kilometer østover.
Den andre marineraider-bataljonen,
bedre kjent som "Carlson's Raiders",
hadde ordre om å snike seg inn i jungelen bak fiendens linjer
og plage de 3000 i den japanske styrken gjemt der.
TEATERET FOR MEKSIKANSK FILM
Med dem var en ung mann som het Bill Lansford,
fra Boyle Heights-nabolaget øst i Los Angeles.
Hans ikke tilstedeværende far var politi.
Hans mor, Rosalinda Melendez, hadde kommet til California
fra Juarez i Mexico.
Som gutt var jeg ikke klar over den engelsktalende verden.
Hovedsaklig bodde jeg i latinamerikanske nabolag
og snakket spansk hjemme og kunne veldig lite engelsk...
...helt til jeg var 14 år.
"REIS DERE, AMERIKANERE"
Jeg ville bli med i sjøforsvaret
for det hadde den mystikken med å reise til ukjente land
og alt det.
Men faktum er
at jeg ble ansett som for tynn og liten til å være i sjøforsvaret
og de nektet meg igjen og igjen til jeg var
som en flue som svermet rundt sauseskålen der,
på sjøforsvarsstasjonen. En dag kom jeg ut
og der sto det en enorm marinesoldat i blått,
og han ga meg en skikkelig pep-talk.
Han sa: "Bli med i marineinfanteriet da? De er det beste som er."
Jeg tenkte: "Sjøforsvaret vil ikke ha meg, så jeg prøver dem."
DET AMERIKANSKE MARINEKORPS IDENTIFIKASJONSKORT
På en måte var det det beste valget jeg har tatt.
Først, som mange latinoer,
følte han seg ikke helt velkommen i marinekorpset.
Jeg tror det var Little Texas i marinekorpset,
og som man vet var ikke texanere og meksikanere
akkurat bestevenner på den tiden.
Da krigen gikk sin gang, og vi gikk igjennom den,
begynte de fra Texas å se
at vi ikke var som de trodde.
Og vi begynte å se
at de ikke var som vi trodde.
Å være marinesoldat var en slags smeltedigel,
og vi kom alle sammen.
Det var som et mini-USA,
man har jødene, italienerne, indere,
og de lærer seg å leve sammen.
Latinoene har en kultur lik japanerne sin,
sin egen form for Bushido, som ikke er like ekstrem,
men den er helt klart like streng.
Og det er det de vil bevise,
at de klarer alle oppgaver som blir gitt dem.
De vil vise at de er like patriotiske som resten,
som den blåøyde, blonde gutten.
Lansford hørte snart om den andre raiderbataljonen,
en elitekommandoenhet, og meldte seg frivillig.
Kommandanten, oberstløytnant Evans F. Carlson,
var en prestesønn med en korsfarers iver.
Carlsons motto var "Gung-ho", kinesisk for "jobb sammen".
Offiserer ble adressert med sitt fornavn,
og levde akkurat som deres menn gjorde.
Avgjørelser ble tatt sammen, ved å bli enige.
Oberst Carlson var en visjonær,
og han forstod geriljakriging perfekt.
Han hadde studert det hele livet,
og jeg tror hans helt var Lawrence of Arabia.
Carlsons nestkommanderende
var eldste sønn av USAs president,
James Roosevelt.
Jeg tror han var nærsynt,
og han måtte bruke spesialsko,
men han ba aldri om og fikk aldri noen spesialbehandling.
Han sto i kø med resten av troppene.
Da vi gikk og spiste sto han i kø med bestikket sitt og slikt...
...og han var bare en vanlig fyr som jeg så det.
En annen som tjente med Raiders
var en bondesønn fra Los Angeles County,
Pete Arias fra kompani C,
som ble med for å unnslippe hjemmefra.
Bare timer etter de landet i Guadalcanal,
bevegde Raiders seg inn i jungelen, allerede på jakt.
Målet var å skremme og forvirre fienden,
å gjøre overraskelsesangrep bakfra,
og så trekke seg tilbake igjen og leve av det de finner.
Japanerne hadde aldri blitt beseiret.
De hadde beseiret russerne i 1904,
og fra da av ble de ansett for å ha
de beste jungeltroppene og lettvekttroppene.
De hadde en følelse av å være overlegne.
De hatet de amerikanske soldatene.
De syntes vi var en gjeng pyser.
De trodde ikke vi kunne gjøre ofrene
som japanerne kunne, Bushido-koden og alt det.
Og den overlegenheten fra japanerne
var en av tingene som felte dem,
for det siste de ventet
var at amerikanerne skulle være bak deres linjer.
Og de kunne ikke tro det.
I begynnelsen trodde de bare vi var små patruljer
som hadde gått oss på dem.
De skjønte ikke at de sto ovenfor en organisert styrke.
Og vi kunne ikke slå dem ansikt til ansikt.
Til det var de for mange.
Så vi angrep flankene deres, og baktroppen
og angrep dem der de ikke trodde vi ville være,
og vi hugget løs på dem.
Det var så enkelt.
Det var som å hugge løs deler av et dyr til dyret døde.
Det meste av slåssingen var kort, voldelig og i nærkamp.
Noen ganger skilte bare centimeter amerikanerne
fra fienden.
Raiderne var der inne,
vi var der for å ta oss av folk.
Hvis vi traff på dem, tok vi oss av dem,
og det var slik det var.
Men det var mange japser.
Vi traff på dem annenhver dag.
De pleide å si
at japanere ikke så veldig langt.
Men de kunne se langt nok til å drepe deg.
En dag ble Pete Arias og teamet
beordret om å krysse en lysning
utenfor en forlatt landsby.
Min korporal, vår teamleder, sier:
"Jeg tror ikke vi bør gå over den marken."
Her kommer kapteinen, han sier, kompaniets kommandør,
Han sier: "Hvorfor tar det så lang tid?"
Så sier teamlederen min:
"Kaptein, jeg tror ikke vi bør krysse den marken."
Kapteinen sier: "Kom igjen, da."
Så åpnes det maskingeværild rett foran oss.
Den utslettet hele teamet mitt.
Tropplederen min sier: "Flytt teamet ditt."
Jeg sier: "Jeg har ikke noe team."
Vi mistet mange folk der.
I kampene som fulgte
ble noen av Raiderne fanget, så torturert og lemlestet.
Og vi hørte dem skrike
mens de ble torturerte.
Dagen etterpå, etter kampen,
og etter vi fant våre Raider-gutter,
spiddet til bakken,
torturert, partert,
hadde vi fanget fem karer, tror jeg.
Da vi samlet oss der etter kampen, sa Carlson:
"Mistet noen en god venn i kampen i går?"
Og noen rakk opp hånda.
Så sa han: "Ta med dere disse,
og gjør det dere må."
Noen tok dem med bort og drepte dem.
De tok dem med inn i jungelen og skjøt dem.
Vi skulle være de gode gutta, og
det var ingen journalister med oss.
Så det ble ikke kjent før mye senere
at det hadde skjedd, og noen benekter det ennå.
Men jeg var der, og det var det vi gjorde.
Det som ble kalt "Den lange patruljen"
pågikk i 30 brutale dager.
Carlsons Raidere mistet 34 menn,
men de drepte nesten 500 japanere.
Et par måneder senere slåss de amerikanske geriljasoldatene igjen
på Solomonøyene, denne gangen i Bougainville.
Bougainville var det verste stedet jeg har vært.
Om det finnes et helvete, så må det være som Bougainville.
Den øya var en pesthaug.
En kveld bevegde vi oss til en posisjon på Pivastien,
og det var veldig mørkt.
Man kunne bokstavelig talt ikke se hånden foran ansiktet.
Vi bevegde oss der inne og jeg hadde et maskingevær,
og min reserveskytter og jeg gjorde klart våpenet.
Og vi visste ikke hvor vi var.
Vi visste ikke hvor fienden var,
bortsett fra at han skulle være rett foran oss.
Da vi gjorde klart våpenet, hørte vi et skudd,
bare ett skudd.
Jeg hørte en fyr...
Han gispet etter pusten.
Og vi lå der lenge.
Så begynte vi å høre en fyr stønne.
Stønnene ble høyere og han ble mer delirisk
og begynte å rope etter sin mor.
Jeg trodde det bare skjedde på film, men nei.
Det var en grusom natt.
Så prøvde vi å sove, men klarte ikke det,
så jeg begynte å tenke:
"Herregud, kan du ikke bare dø.
Vi må få oss litt søvn."
Hjernen blir litt gal etter en stund
i de forholdene.
Han fortsatte å stønne og
når det nesten var morgen så døde han.
Da det ble dagslys, ble vi bedt om å trekke oss derfra.
De hadde en fyr i poncho,
og de slapp ham ned i et av hullene
folket bakerst hadde gravd.
Jeg sa: "Hvem er det?"
Han sa hva han het,
og det var min beste venn.
Han hadde stått tre eller fire mann fra meg,
og våpenet ble avfyrt ved et uhell.
Noen hadde tilfeldigvis avfyrt et skudd da han traff bakken,
da geværkolben traff bakken og han skjøt,
det var det eneste skuddet som ble avfyrt den kvelden
og han... det drepte ham.
Det føltes helt jævlig.
Det gjorde det virkelig.
For å høre ham og skyldfølelsen
fordi jeg sa: "Herregud, kan du ikke bare dø?"
De andre sa de følte det samme.
Vi var så trøtte, vi ville bare sove.
Når du ønsker en fyr død,
og det viser seg å være din beste venn,
så er det bunnen.
Tekst: Eva Mari Karlsen